Artikkel i boka Samisk skolehistorie 5. Davvi Girji 2011.
![]() Synnøve Solbakken-Härkönen.
|
Heilt sidan Synnøve Solbakken i 1965 byrja i 1. klasse på Karasjok skole, har ho vore misnøgd med skolen. Etter kvart har tankane hennar mogna om kva slags skole ho ville ha, ein skole der samisk språk, samisk kultur og samisk kunnskap var grunnlaget. Men kva kan ein gjøre for å endre skolen? Skaffe seg utdanning? Bli lærar, rektor, forskar, konsulent eller politikar? Etter kvart har Synnøve forsøkt alle desse rollene. Etter gymnas i Karasjok tok ho lærarutdanning i Alta og seinare tilleggsutdanning i samisk, finsk, pedagogikk og leiing. Ho har arbeida som grunnskolelærar i Karasjok og Gáregasnjárga (Karigasniemi), arbeida ved Samisk utdanningsråd og Nordisk Samisk Institutt og vore inspektør og rektor ved begge dei samiske vidaregåande skolane. Frå 2007 har ho vore leiar for forlaget Davvi Girji. 2005–2009 var ho sametingsrepresentant. Her fortel ho korleis det gikk da ho skulle endre skolen. Ho har fortalt først i 2004 og så supplert i 2010. |
Namnet Synnøve Solbakken-Härkönen fortel mye om språk- og kulturmøte i det norsk/finske grenseområdet i det sentrale Sápmi. Ingenting i namnet røpar at det skjuler seg ein same bak det. Når ein skriv namnet må ein til og med bruke fire bokstavar som ikkje finst i det nordsamiske språket. Jordsalslova for Finnmark av 1902 bestemte at alle gardseigedomar skulle ha norske namn. Derfor har dei fleste som stammar frå gardar i Kárášjohka namn som Svineng, Strømeng, Soleng, Nystad, Østmo, Teigmo – og Solbakken. 50- og 60-åra var ei hard fornorskingstid og mange foreldre tenkte at jo norskare namn dei gav barna, jo betre. Slik fikk ei lita jente som blei fødd i Kárášjohka i 1958 namnet Synnøve Solbakken. (Kor Härkönen-namnet kjem frå kan du lese litt lenger ute.)
– Eg vaks opp på sjølve kyrkjestaden. Men sjølv om der var nokre norsktalande, kunne eg ikkje anna enn samisk da eg byrja på skolen. I den tida blei elevane i Karasjok delt i fire grupper: dei fastbuande frå dei avsides bygdene gikk på Grensen skole, på Karasjok skole var det flyttsamebarn, kyrkjestadsbarn og «bussbarn». Meg plasserte dei i kyrkjestadsklassen.
Ingen hadde fortalt meg at skolen var vanskelig. No visste eg jo at undervisninga var på norsk, men eg tenkte at det forstår eg nok når eg kjem til skolen. Så kom sjokket. Læraren var frå Sørlandet og snakka bare norsk. Eg forsto absolutt ingenting. Eg avgjorde med det same: Dette var min første og siste skoledag!
![]() |
Synnøve og bror hennar på veg til skolen. (Foto utlånt av Synnøve Solbakken-Härkönen) |
Sjølv lærte eg ganske raskt norsk da, ikkje så mye på skolen som fordi eg leika med dei norsktalande jentene. Det var andre som streva meir enn meg før dei lærte norsk. Den tida var det kjent at i samisktalande klassar var det heilt stille. Det var nokre elevar som knapt sa eit ord gjennom heile grunnskolen.
Da bror min, som var to år yngre enn meg, byrja på skolen, starta samisk begynnaropplæring. Men vi fikk ikkje noko slags opplæring i samisk før vi var i 8. klasse. Da fikk vi såkalla samisk lesekurs. Det var så kjedelig, verre enn nynorsk. Det var som å halde narr av oss som hadde lært alt på norsk til da. Vi skulle ikkje lære å skrive, bare lese. Det var den gang den gamle skrivemåten, Bergsland-Ruong, som eg syntest var svært tung å lese.
– Eg jobba da som lærarvikar på Karasjok barneskole. Da fikk eg følgje eit kurs om tospråkligheit, som Tove Skutnabb-Kangas heldt for lærarar. Det var svært nyttig og det hadde stor innverknad på livet mitt og for familien min. Før hadde eg tenkt at vi som foreldre måtte snakke eitt og same språk til ungen, men da fann vi ut at vi skulle snakke kvart vårt morsmål; eg samisk og kjærasten min finsk. Og slik gikk det til at sonen min voks opp som tospråklig.
– I 1978–81 gikk eg lærarskolen i Alta. På lærarutdanninga var det ei såkalla samisk avdeling. Vi hadde samisk som fag, men det var ikkje meir enn 5 vekttal eller ei ¼-årseining. Inn i dette faget skulle dei og putte alt mogleg; språkopplæring, litteratur, samisk historie og samfunnslære. Talet på sider vi måtte lese tilsvara sikkert 20 vekttal. Og vi samiske studentar hadde mye dårligare grunnlag i samisk enn dei norske studentane hadde i norsk. I andre fag var det ikkje noko samisk innhald, med unnatak av samfunnslære. Resultatet var at vi samiske studentar hadde mye meir arbeid enn dei studentane som ikkje leste samisk. Likevel hadde vi betre grunnlag for å undervise i norsk skole enn i samisk skole da vi var ferdige.
![]() |
Synnøve Solbakken-Härkönen på rektorkontoret i Karasjok. (Foto: Svein Lund) |
Eg fann ut at ein stakkars lærar ikkje kan endre skolen. Om eg skulle kunne påverke skolen, måtte eg lenger opp. Så leste eg «skoleutvikling og rettleiing» og fikk arbeid på Samisk utdanningsråd, som forsøks- og utviklingsleiar. Nettopp da var arbeidet i gang med læreplanar etter mønsterplanen av 1987. Men eg fann ut at det ikkje blei nokon samisk skole av det arbeidet heller. Ei av oppgåvene mine var å vurdere høringsuttalar som hadde kome frå samiske lærarar til dei nye fagplanane. Målet var å tilpasse norske fagplanar til samiske elevar. I nokre fagplanar blei det bare lagt til ordet «samisk» på høvelige stader.
Kva så med forskingsinstitusjonane, kunne ein ikkje gjøre noko der? Eg fikk arbeid på Nordisk Samisk Institutt, utdannings- og informasjonsavdelinga. Men det var ei forferdelig byråkratisk verd! Eg hadde ikkje noko kontakt med skolane. Det var da snakk om å lage fellessamiske læreplanar, men det blei det ikkje noko av.
Frå først av gikk det ganske bra. Skolen hadde fått status som forsøksskole og ganske mange pengar til utviklingsarbeid. Vi utvida tilbodet, fikk treårig utdanning innafor nesten alle linjer og eit tilbod om allmennfag med reindrift og duodji som linjefag. Vi laga nye læreplanar og fikk i gang fleire læremiddelprosjekt. Men så kom Reform 94, som reiv ned mye av det vi heldt på å bygge opp.
Det var så mye som skolen ikkje fikk bestemme sjølv. Over skoleadministrasjonen sto Styret for de samiske videregående skolene og så Utdanningsdepartementet. Derfor tenkte eg at om eg hadde vore rektor, så ville eg hatt direkte kontakt med styret og med departementet. Og da det hadde gått nokre år så slapp eg til i rektorstolen. Først som rektorvikar i Kautokeino og seinare i fast stilling i Karasjok. Da fann eg ut at det som styrer rektoren sin arbeidsdag er alle andre planar enn nettopp den om å bygge opp ein samisk skole. Rektor må arbeide med så mange unyttige ting. Det viktigaste synest å vere å fylle ut skjema og skrive rapportar, ikkje å verkelig frigjøre ressursar til utvikling. Vanligvis når høgare styresmakter vurderer rektor sitt arbeid spør dei bare om ho har fylt ut alle rapportane – ikkje om ho bringer nokre nye tankar inn i skolen. Og dei siste åra har og rektor si rolle som arbeidsgivarrepresentant blitt understreka - rektor skal i første rekke vere lojal mot arbeidsgivar, ikkje mot skolen sine lærarar og elevar.
– Når du ser tilbake, kor meiner du at du har påverka mest?
– Eg veit ikkje om eg har påverka så mye i det heile, men den beste moglegheita hadde eg nok som inspektør. Da hadde eg meir frie hender enn eg hadde som rektor.
Mens eg jobba på Samisk vidaregåande skole var eg med på eit læremiddelprosjekt i samisk litteratur. Resultatet var to tekstsamlingar og eit nettlæremiddel. Prosjektet var eit samarbeid med Davvi Girji, men vi på skolen hadde starta med dette lenge før, fordi vi mangla læremiddel nettopp i litteratur. Det lærte vi mye av.
– Hindringar er det på mange nivå. Vi manglar både tid, pengar, opplæring og motivasjon.
Mye er opp til den einskilde læraren, som må ha kunnskap og må bry seg. I skolesystemet er det mange folk som ikkje kjenner stoda vår. Eit eksempel er at før hadde vi konverteringsordning som gav lærarar tilleggstid til å førebu seg til undervisninga fordi vi hadde så lite læremiddel. Denne ordninga har departementet fjerna, med det argumentet at vi no har nok samiske læremiddel. Det viser at dei som bestemmer verkelig ikkje kjenner til korleis stoda er.
Nokre folk i departementa forstår situasjonen vår, men det er skremmande mange byråkratar som ikkje forstår. Nokre folk sit i departementet og styrer oss utan å kjenne skolane. Eg ser svært stort behov for at dei verkelig får bli kjent med skolane, ikkje bare møte styret og rektor.
I norsk skole brukast svært mye pengar til administrasjon. Eg undrar meg på kvifor vi ikkje kan lage eit system som fungerer godt. Med dagens ressursar skulle ein kunne gjøre mye meir. Det er fryktelig mye organisering, som bind og øydelegg kreativiteten.
Eg har enno ikkje gitt opp. Derfor har eg tatt læremiddelpedagogikk. Eg har lita tru på vanlige læremiddel, men nye tankar og metodar gir håp. Vi må sjå på ny teknologi som ei utfordring, ikkje bare som eit problem.
Så lenge opplæringa er styrt av læreplanar, blir det ikkje samisk opplæring utan at det finst eigne samiske læreplanar. Men når det til no har vore laga samiske læreplanar har det bare vore snakk om å gjøre ei tilpassing av dei norske læreplanane. Det har eg sett både i grunnskolen og i vidaregåande skole. Draumen min er å få lage felles nordiske samiske læreplanar, som vi får utforme frå grunnen av.
No har eg funne ut at ein som arbeidar i skolen ikkje kan endre verda. Ein må kanskje byrje i politikken? I alle fall trur eg ikkje at å bygge ein samisk skole er noko som er opp til eit enkelt menneske eller eitt nivå. Det krevjast at alle – foreldre, elevar, lærarar, leiarar, byråkratar og politikarar – forstår kvarandre og arbeider i lag.
Styret for de samiske videregående skolene har etter mi meining arbeida alt for lite med prinsipielle spørsmål, sjølv om det noverande styret har byrja å prioritere slike spørsmål. Det er svært lite diskusjon om kva samisk vidaregåande opplæring skal vere og korleis ein skal verkeliggjøre denne. I staden teller ein kor mange elevar vi har, kor mange pengar vi brukar osv. Om ikkje Styret for de samiske videregående skolene diskuterer kva samisk vidaregåande opplæring skal vere, korleis kan ein da vente at andre skal gjøre det?
Sametinget kan påverke, men da må det først vakne sjølv. Eg må seie at Sametinget til no ikkje har gjort stort for å påverke stoda i vidaregåande opplæring. Det ser ut som dei ikkje bryr seg om oss i det heile. Sametinget har ei svært stor opplæringsavdeling, men vidaregåande skole synest ikkje der. Eg spør kvifor dei ikkje har kontakt med skolane, kvifor dei ikkje bryr seg om kva skolane gjør og kva elevar og lærarar meiner.
Samisk vidaregåande skole som er bygd på samisk språk og kultur kjem ikkje av seg sjølv. Vi må byrje å samarbeide og trekke i same retning.
Så langt kom vi i 2004, og tanken var å trykke denne forteljinga i Samisk skolehistorie 2. Men der blei det ikkje plass, og så blei det utsett til vidaregåande opplæring igjen blei emne for ei bok i serien. Men i mellomtida var det hendt så mye at Synnøve måtte få fortelje også om røynslene sine dei siste åra.
I 2004 var den siste tanken hennar om korleis endre skolen: «Ein må kanskje byrje i politikken?» Og som sagt så gjort. Året etter stilte ho på valliste for Norske Samers Riksforbund og blei innvald på Sametinget. Der fikk ho arbeide med skolesaker og blei leiar av utvalet for oppvekst, omsorg og utdanning. Derfor har vi bede henne fortelje korleis det gikk da ho byrja i politikken.
Sametinget har eit stykke på veg fått formell styringsmakt i det samiske skoleverket, men i røynda er det Kunnskapsdepartementet som avgjør. Eg kan nemne eit eksempel. Sametinget hadde formelt bestemt ein samisk læringsplakat. I den samanheng vedtok Sametinget at det skulle lagast eigne prinsipp for samisk opplæring. Prinsippa skulle vere med å klargjøre for skoleeigarane ansvaret for å tilby ei opplæring som følgde lov og forskrifter, menneskerettar og urfolksrettar og som var tilpassa etter lokale og individuelle vilkår og behov. Kunnskapsdepartementet gikk med på det, men kravde at dei generelle prinsippa som allereie var anerkjente, skulle leggast til grunn. Sametinget laga forslag til prinsipp for samisk opplæring, men dei måtte igjen sendast til Kunnskapsdepartementet til godkjenning. Det var ikkje nok at Sametinget laga prinsippa for samisk opplæring på grunnlag av nasjonale prinsipp, dei skulle likevel overprøvast av departementet!
![]() |
Synnøve på Sametinget (Foto: Áile Javo) |
Medlemmane av utvalet var vald blant sametingsrepresentantane, etter storleiken på dei politiske gruppene. Det var ikkje noko krav om at dei skulle kjenne til skolesaker. Derfor var det mange med som ikkje kjente skolesaker så godt. Heldigvis fikk vi sjølv halde eit par seminar og også besøke konferansar og liknande, og vi fikk be skolefolk å forklare forholda sine for oss.
Det hadde vore mye betre om utvalet hadde fått fremme saker sjølv, i staden for å bare få bearbeide sametingsrådets forslag til vedtak.
Det var også svært strenge grenser mellom partia. Det virka på meg som mye tid og krefter gikk til indre maktkamp i staden for å samle krefter og menneskelige ressursar for å klare seg betre overfor norske styresmakter og fremme samiske saker overfor dei. Det er bare motstandarane våre som har nytte av det når vi sjølve kranglar og slåss om bagatellar.
Sametinget har rett og slett adoptert stortingssystemet utan å spørje om det fremmer ei felles ånd blant samane. Eg er ikkje sikker på at Sametinget sin organisasjonsmodell er den beste løysinga for samane. Sametinget har blitt ein kjempestor arbeidsplass, men eg undrar om ein ikkje kunne bruke ressursane betre.
– Dei største endringane var i åra før Sametinget blei grunnlagt. Deretter har Sametinget bare streva med nye reformer som har kome frå styresmaktene, og forsøkt å hindre departementet i å øydelegge det som er bygd opp.
Er det partipolitikken som er det viktigaste for samisk skole? Både på Sametinget og på Stortinget meiner nesten alle partia det same om samiske skolesaker. Det viktigaste etter mi meining er kunnskapar og visjonar.
I 2007 blei det så oppnemnd eit nytt utval, med representantar for Sametinget, Kunnskapsdepartementet og Utdanningsdirektoratet. Det erklærte i 2008 at skolane bør flyttast inn under fylkeskommunen. Sametinget vedtok deretter at Sametinget bør ha ansvaret for forvaltninga av dei samiske vidaregåande skolane, men sette vilkår for dette: Sametinget skal få påverke si eiga budsjettramme og Sametinget skal få reell makt i samiske utdanningsspørsmål. Inntil desse vilkåra er oppfylte, skal skolane vere under staten. Det er ei gruppe på Sametinget som arbeider med saka, men det har ikkje kome noko frå denne. Så eg veit ikkje korleis saka skal behandlast vidare.
Styret for de samiske videregående skolene består no av folk som har sete der i minst ti år på overtid, fordi den framtidige styringsforma enno ikkje er avklart.
No har eg sjølv prioritert å gjøre ferdig samisk mastergrad, som eg byrja med for mange år sidan, Eg kjenner at det er nyttig både for meg personlig og for arbeidet mitt i eit forlag som produserer både lærebøker og skjønn- og faglitteratur og derfor er viktig i utvikling av samisk kunnskap.
[1]
Flere artikler fra Samisk skolehistorie 5